http://www.loc.gov/mods/v3 http://www.loc.gov/standards/mods/v3/mods-3-2.xsd
Předposlední autorova básnická sbírka reflektuje „v novoromantickém duchu místo člověka v kosmickém řádu“. Básnická řeč Jana Opolského se na sklonku jeho života vyznačovala tíhnutím ke smutku i ke všeobjímajícímu klidu, jenž jakoby vycházel z pohybu hvězd, z neprobádaného prostoru nad člověkem. V nočních hodinách vnímal básník tuto atmosféru velmi intenzivně, spatřoval v ní magická znamení, jež se často projektovala do jeho snů. Bylo v nich i mnoho tísně, objevovaly se tu předtuchy definitivního konce, metafory zhouby a zbytečného usilování, prázdnoty i beznaděje: "Povstal vír ovadlých černých kytic, / noc je tak lačna, z prázdnoty veškeren vesmír sytíc".